"En vacker kvinnas död är det mest poetiska som finns." Edgar Allan Poe
BATES MOTELL LEDIGA RUM
KONTOR
Jag var 21 år gammal. Jag jobbade som pinup-modell.
Jag jobbade med en fotograf som sa att Universal-
- eller UI, som de hette då, behövde en modell till en film.
Jag ringde och bokade en tid.
Jag åkte dit och pratade med mr Hitchcock.
Jag tog av mig kläderna och klädde på mig igen-
- och sen fick jag klä av mig igen för Janet Leigh.
Jag fick behålla trosorna på. Våra kroppar såg väldigt lika ut-
- så jag fick jobbet, och skulle komma till sminket några dagar senare.
Röda lampor blinkade och det stod "Tillträde förbjudet" och sånt.
Jag tänkte: "Herregud, de förväntar sig en strippa."
Jag var inte helt naken. Jag hade en liten tygbit som skylde.
När vi filmade i duschen så lossnade den.
Jag frågade Hitchcock om vi inte kunde ta av den, men han sa nej.
Han hade alltid på sig kostym, svart slips och vit skjorta.
De anställde mig för två dagars jobb, men det tog sju dagar.
Det var märkligt att det tog så lång tid att filma den scenen.
Det var ungefär en tredjedel av allt Janet Leigh gjorde.
Det var 78 bitar film under ungefär 45 sekunder.
Att det kunde ta sju dagar att spela in en så kort scen var helt otroligt.
Nu för tiden får man en dag på sig.
Det måste vara nåt mer. Om det tar sju dagar är man besatt.
Hitchcock spelade in scenen skild från resten av filmen-
- vilket gjorde att mord nu kunde ses som acceptabel underhållning.
Det fanns våld i amerikanska filmer, men inte som i "Psycho"-
- inget så intimt eller så utstuderat, och inget så obarmhärtigt.
Han visste nog vad han gjorde-
- och att hela filmen hängde på den avgörande scenen.
Ni skulle ha sett blodet.
Allt var... Det är för hemskt att beskriva. Fruktansvärt.
Det är det första moderna uttrycket-
- för angreppet på den kvinnliga kroppen.
Det är dess mest rena uttryck. Det är helt förkrossande.
Kvinnorna var de stora stjärnorna på 30-och 20-talet.
Det ändrades under 40-talet, och på 50-talet var kvinnor underordnade.
Det är det filmen gör. Den säger det. Han dödar kvinnan.
Det var den första stora filmen som befattade sig med sensationsskräck.
Ingen ville göra den. "Vill du göra nåt sånt efter 'I sista minuten'?"
Jag har precis gjort en film som heter "I sista minuten."
"I sista minuten" var så otroligt bra på alla nivåer.
Det var stor underhållning med stora filmstjärnor-
- vackert och färgstarkt... Hur toppar man det? Med ett skämt.
En gång gjorde jag en ganska skämtsam film som hette "Psycho."
Som ett skämt. Jag blev förskräckt när folk tog den på allvar.
Den skulle förstås få människor att ropa och skrika-
- men inte mer än de ropar och skriker på en bergochdalbana.
Vi som jobbar med skräckfilm har sällan på oss smoking.
"Psycho" har inte heller smoking. Den har jeans och t-shirt.
Men den är gjord av en kille i smoking.
Han ville göra nåt som han inte var bekväm med-
- nåt som ingen förväntade sig. Det är det "Psycho" är.
Vad drev dig att göra den?
Det var nog mordet i badkaret.
Hur det kommer ur ingenstans. Det var nog bara det.
Hitchcock var medveten om sina konkurrenter.
Han visste att Clouzot hade gjort den sorts filmer som han borde göra.
När kritikerna började kalla Clouzot för Frankrikes Hitchcock-
- då var man inne på hans revir, och det märkte han.
Med "Psycho" blev det allvar.
Det var Hitchcocks hämnd på Hollywood, och hans mästerverk.
- Filmen är så otroligt aggressiv... - Ja.
...mot fans, kritiker, skådespelare. Det känns som att han slår tillbaka.
Det plötsliga våldet i duschscenen i "Psycho" var meningsfullt-
- av anledningar som gick tillbaka 20 år, till andra världskriget.
Hitchcock tyckte att Storbritannien och USA var otillräckligt förberedda-
- för andra världskrigets faror och fasor.
I flera av hans filmer fanns ögonblick som påtalade det.
Man kan höra bomberna falla. Gå ingenstans. Det här är viktigt.
Det för sent att göra mer än att vänta i mörkret.
Vad är det för fel på oss? Vi låter nazisten tänka åt oss!
Herregud!
En sån film var "Skuggan av ett tvivel"-
- som utspelades i Santa Rosa i Kalifornien.
Där förebrår han den här lilla staden för att den är naiv.
Du lever i en dröm, som en sömngångare. Du vet inget om världen.
Visste du att världen är en stinkande stia, som bebos av svin?
Han säger: "USA, ni är alldeles för naiva."
"Tror ni att ni är trygga hemma i duschen, med familjen i närheten?"
"Nej, det är ni inte. Jag är ledsen."
En sak som Hitchcock var besatt av var livets slumpmässighet.
Det finns ingen förklaring för "Fåglarna".
Det var så livet såg ut. Plötsligt kan man få cancer och dö.
Eller bli påkörd av en buss.
Under flera år dök Hitchcock upp hemma i tv:n på söndagskvällar.
Offret ramlade och föll med ett hemskt ljud. Ryggen bröts omedelbart.
Det är svårt att beskriva hur...
Han var en ikon. Han var en farbroderlig men läskig typ-
- som presenterade sex och våld blandat med svart humor-
- varje söndagskväll. Amerikanerna kände sig trygga med honom 1960.
Om nån annan hade gjort "Psycho" hade reaktionen kunnat bli en helt annan.
"Psycho" kom vid en unik tidpunkt i USA:s popkultur.
Den förutspår nästan de problem som vi förknippar med 1960-talet:
Rasistiskt våld, politiska mord...
Jag säger inte att Hitchcock visste vad han förutspådde-
- men han visste att hans förflutna höll honom fången.
Det var inte Grace Kellys tid längre.
Det var inte en tid för vackra technicolor-drömmar.
När man jämför "Psycho"-
- med de magnifika, eleganta, stora färgsprakande filmerna från 50-talet-
-så inser man att nåt har förändrats.
"Psycho" var hans svar på hur filmer förändrades-
- och ett sätt att höja insatserna för att inte bli bortglömd.
1959 kom "I hetaste laget", "Plötsligt i somras"-
- och "Analys av ett mord". Alla de filmerna tänjde på gränserna.
Det fanns nåt i luften som Hollywood redan kände av.
"Psycho" kom efter atombomben, men före medborgerliga rättigheter.
Skräckfilmerna vid den tiden handlade om misslyckade experiment-
- men det kändes aldrig som att det var på riktigt.
"Psycho" var på riktigt. Man kan stå ensam, naken och sårbar i duschen...
...och nån som har sin döda mammas kläder på sig kan hugga ihjäl dig.
Amerikaner var besatta av hemmet.
De ville intala sig själva att de, i sina privata hem-
-att de åtminstone där var trygga.
Sovjetunionen eller vem det nu var kunde inte komma åt en i badrummet.
Några dagar efter att man började filma "Psycho" i november 1959-
- mördas familjen Clutter i Kansas. Det var morden i "Med kallt blod".
Man har inte Norman Rockwell som granne, utan Charles Manson-
- och hans nya familj, som inspirerar Tobe Hoopers "Motorsågsmassakern".
Den första Playboyklubben öppnar i Chicago.
50-talets mest berömda komedistjärnor-
- Lucille Ball och Ricky Ricardo, skiljer sig.
P-pillret godkänns av läkemedelsverket.
I duschscenen kan man se hur spänningen byggs upp i USA:s 50-tal-
- innan allt exploderar i den här scenen.
Jag var filmkritiker i New York och pressen bjöds in till en visning-
- på premiärdagen, klockan tio eller halv elva på förmiddagen.
På väg in hörde man Hitchcocks röst ur högtalarna, som sa:
"Ingen släpps in när filmen har börjat."
"Var snälla och avslöja inte slutet."
Före "Psycho" var film ganska lättviktig underhållning.
Det kom och gick folk i biosalongerna hela tiden.
Men Hitchcock sa att ingen skulle få komma in när filmen hade börjat.
Det förändrade hur man visade film.
Anledningen var att Janet Leigh mördas i början av filmen.
Jag ville inte att folk skulle undra när Janet Leigh dyker upp.
Han ville bygga upp förväntningarna.
Badrummet...
Nåt hemskt händer i badrummet, det får vi veta i trailern.
Vi vet inte att det är Janet Leigh, för i trailern är det Vera Miles.
Sen drogs draperiet ifrån och huggandet började...
Då kom ett långt skrik från publiken.
Så där. Man kunde inte höra nånting av filmmusiken.
Det pågick under hela duschscenen.
Man hade Janet Leighs skrik, skriken från alla kvinnor i salongen-
- och Herrmanns höga stråkar. Det måste ha varit kaos.
Det var första gången som biosalongen inte längre var en trygg plats.
När jag kom ut på Times Square var det som om jag hade blivit våldtagen.
1895, när bröderna Lumière för första gången visade film för en publik...
...visade de en liten filmsnutt av ett tåg som kom in på en station.
Enligt sägnen trodde folk att tåget skulle köra på dem-
- och alla skrek och rusade mot utgångarna.
De förstod inte vad som hände.
"Psycho" fick en liknande effekt.
Det var den enda film som jag aldrig fick se som liten.
Det var ju bara trams, för jag såg två skräckfilmer om dagen varje helg-
-men jag fick inte se "Psycho".
Jag trodde att "Psycho" handlade om mördare på motorcykel-
- men när jag fick Super 8-versionen såg jag den om och om igen.
När publiken såg den här sympatiska rollfiguren-
- som de kunde identifiera sig med, som behövde pengar-
- och vars älskare inte ville gifta sig, så är de fast.
Kan vi inte gifta oss, Sam?
Visst. Vi kan bo på lagret bakom en järnhandel i Fairvale. Det blir kul.
Så klart överlever hon. Det är ju Janet Leigh!
I stället tar hon en dusch, och plötsligt blir hon mördad.
Av en gammal dam? Som man inte får se? Vad fan är det som händer här?
Han har brutit avtalet mellan filmskaparen och publiken-
-och publiken vill bara se mer.
Han var en respekterad regissör och hon var en tvättäkta filmstjärna.
Det ger en väldig spänning inför den möjliga chock som det faktiskt var.
Det ögonblicket banade väg för en ny sorts film i USA och i världen.
Jag vet inte om nån hade gjort det förut.
Kanske nån obskyr film från Tjeckoslovakien där nån sitter...
"Jag var först!"
Det finns saker inom kulturen som påminner om det-
- som första säsongen av "Game of Thrones"-
- där den mest omtyckta rollfiguren blir grymt dödad inför våra ögon.
Man påminns om den kulturella kraften hos den bilden.
Första halvan av filmen skulle locka en till huset.
Man kommer bara till huset om hon har stulit 40 000 dollar-
- och har kört ut på fel motorväg, och kör på en gudsförgäten liten väg.
Han säger mycket om hur vårt samhälle förändrades vid den tiden.
Vi hade bråttom från Los Angeles till Chicago eller New York-
-och besökte inte småstäderna längre.
Norman verkar inte bry sig. Han bäddar fast det är tomt.
Jag borde väl inte byta lakan, men det är svårt att bryta gamla vanor.
När hon kör i väg med de stulna pengarna är hon i Västern.
Det är nåt väldigt amerikanskt över det.
"Åk västerut! Finn ditt öde. Finn din frihet."
Marion försöker göra det, och då beseglas hennes öde.
Det är intressant att jämföra boken "Psycho" med filmen.
Duschscenen är väldigt kort i boken.
Här är duschscenen, från sidan 28:
"Ljudet var öronbedövande. Rummet började fyllas av ånga."
"Därför hörde hon inte dörren öppnas eller ljudet av fotsteg."
"När duschdraperierna drogs undan syntes inte ansiktet i ångan."
"Sen såg hon det. Bara ett ansikte."
"Som stirrade genom duschdraperiet, som en mask."
"Håret var dolt och de glasartade ögonen stirrade omänskligt."
"Men det var ingen mask. Huden var vit av puder"-
- "med två rougefläckar på kinderna."
"Det var ingen mask. Det var en galen kvinna."
"Mary började skrika och en hand dök upp med en stor kniv."
"Det var kniven som skar av hennes skrik. Och hennes huvud."
"PSYCHO" MANUS AV JOSEPH STEFANO
Att Hitchcock tog in Saul Bass för att jobba med duschscenen separat-
- får mig att tro att han visste att duschscenen måste bli nåt särskilt.
"Interiör. Mary i duschen."
"Vi ser badrumsdörren långsamt öppnas."
"Ljudet från duschen dränker alla ljud."
"Sen stängs dörren försiktigt igen."
"Vi ser en kvinnas skugga mot duschdraperiet."
"Mary har ryggen mot draperiet. Badrummet är nästan bländande vitt."
"Plötsligt ser vi en hand ta tag i duschdraperiet och dra undan det."
"Klipp: Mary-extrem närbild."
"Hon vänder sig mot duschdraperiet som dras undan."
"Hennes ansikte är en bild av ren skräck."
"Ett fruktansvärt, lågt stön kommer ur henne."
"Handen håller en enorm brödkniv."
"Knivbladet skär sönder duken till en nästan total tomhet."
"Huggandet. Kniven hugger som om i själva skriken, i själva filmen."
"Vi hör korta försök att skrika."
"Därefter tystnad."
"En hemsk duns när Marys kropp faller ner i badkaret."
"Motsatt vinkel. Tomt och vitt. Vattnet gör allt suddigt."
"Handen drar tillbaka draperiet. Vi får en hastig glimt av mördaren."
"En kvinna, med ansiktet förvridet av galenskap"-
- "med håret i oordning som om hon hade peruk."
"Sen ser vi bara duschdraperiet över badkaret"-
- "och hör vattnet forsa från duschen."
"Vi ser dörren öppnas igen och efter ett ögonblick slås ytterdörren igen."
"Klipp: den döda kroppen, till hälften utanför badkaret."
"Huvudet ligger mot golvet, med håret vått."
"Ett öga stirrar vidöppet och en arm ligger slapp på det kaklade golvet."
"Längs med badkarskanten ser vi många små rännilar av blod."
"Kameran rör sig långsamt bort från kroppen genom badrummet"-
- "förbi toaletten, ut i sovrummet."
Duschscenen var en revolution för filmskapandet i stort.
Jag ser nya saker hela tiden. Det är ett fantastiskt stycke arbete.
Till dess rör sig filmen snuttvis. Det vet man inte som tittare.
Sam... Det här är sista gången.
Jag betalar också. Även de som ses på hotellrum får betala.
Det finns många motell i området. Du borde... För att vara säker.
Min mor... Hur säger man... Hon är inte riktigt sig själv i dag.
Hitchcock bygger upp det.
När hon packar för att åka ser man duschmunstycket i bakgrunden.
Duschen är precis över hennes axel.
Norman börjar stamma och kan inte säga "toalett" eller "badrum".
Och...
- ...där. - Badrummet?
Det är Hitchcocks storhet, de där ögonblicken hos rollfigurerna.
Vansinnesfärden i början är sjukt bra.
Hennes resa är på väg mot renheten. Hon kan inte se genom allt vatten.
Hon drunknar i sin egen oro och rädsla.
Vindrutetorkarna förebådar knivhuggen.
Det är en våldsam, våt, slaskig, skarp, huggande rörelse.
Det byggs upp länge, men vi vet inte att det sen ska regna blod på henne.
Jag fick en känsla av att han var på väg mot duschscenen hela sitt liv.
- Städar han? - Han tvättar badrumsväggarna.
Det måste ha stänkt mycket.
Det är ju det vi tänker. Han dödade henne där och måste göra rent.
Man kan inte prata om duschscenen som en enskild scen.
Utan scenen i vardagsrummet fungerar inte duschscenen lika bra.
Där får vi den här vackra kontakten före det brutala våldet.
- Har du så lite att göra? - Nej...
Jag sköter kontoret och tar hand om stugorna-
- och gör ärenden åt min mor, sånt som hon tror att jag klarar.
- Umgås du inte med vänner? - En pojkes bästa vän är ju hans mor.
Det är en väldigt laddad inledning till duschscenen.
Skulle det inte vara bättre om hon bodde nånstans...
Menar du en hem? Ett sinnessjukhus?
Titta hur stilla han sitter. Innan rörde han på sig och höll på.
- Plötsligt sitter han helt still. - Det var kanske då han bestämde sig.
- Nu är han väldigt säker. - Han rör knappt på huvudet.
- Bara ögonen. - Oj...
- Han är så arg. - Plötsligt blev hon livrädd.
Du ska väl inte... gå till ditt rum redan?
"Jag ska nog gå till mitt rum nu. Det var trevligt att prata."
"Men tråkigt att höra hur ensam du är."
Det är första gången man är med honom och inte henne.
Hon går bort från kameran.
"Jag är färdig här. Jag har inte längre huvudrollen."
Här intogs det en privat kvällsvard.
Och... Förresten...
Den här tavlan är av största vikt.
För att...
Vi går till stuga ett.
Tavlan som mr Bates flyttar för att kunna smygtitta-
- var från 1500-talet eller början av 1600-talet.
"Susanna i badet" handlar om en kvinna som badade i sin trädgård-
-och som två äldre män spionerade på.
Temat blev populärt, kanske som ett resultat av kontrareformationen-
- eller så var det en förevändning för att få måla nakna kvinnor.
Det som är intressant här är äktenskapsbrott.
Det är intressant för att Mary står i duschen och renar sig-
- efter att ha begått äktenskapsbrott med en gift man.
Inom konsthistorien har "Susanna i badet" genomgått några olika faser.
Van Leyden visar de två männen i förgrunden-
- medan lilla Susanna badar långt borta.
Hos Tintoretto sitter hon däremot längst fram.
Rubens börjar undersöka stundens psykologiska intensitet.
Rembrandt använder ljus och mörker för att förstärka dramatiken.
Det intressanta med den här målningen är att Susanna är helt naken-
- och de två männen inte bara tittar, de förgriper sig på henne.
Det är nästan som en våldtäkt framför våra ögon.
Han valde en otrolig målning. Det är inte vilken tavla som helst.
Det är voyeurism. Han tar bort den voyeuristiska tavlan-
- för att själv bli voyeuren som tittar på duschen.
Han valde den här av alla tavlor-
- för att den innehöll mest information av vikt för filmen.
Jag gillar att hålet är lika stort som hans ansikte.
Han har gjort det flera gånger och har gjort det bekvämt för sig.
Att han tittar, precis som man själv, skapar ett samband.
När väggarna försvinner, och man tittar på honom och själv tittar-
- och tittar tillsammans med honom, då kan allt bli mycket läskigare.
"Psycho" skiljer sig från hans andra verk tack vare de blickarna.
Fåglarna stirrar på oss. Varje död fågel stirrar på oss.
Mor stirrar på oss med tomma ögonhålor.
Döda Marion med sitt ena öga öppet. Blicken både inkluderar och anklagar.
Det är en spegelbild. Vi ser döden i ögonen, men döden ser på oss.
Det är inkluderande och skrämmande.
De skrattar genom gråten. Deras grymma ögon betraktar en.
Min mor, där...
Gud betraktar en.
Många tagningar är från ett guds- perspektiv, precis som i "Fåglarna".
Hitchcocks gud är grym och nyckfull-
- som nåt slags rovfågel som tittar ner ointresserat på sina undersåtar.
I duschscenen riktas våldet och kniven mot oss.
Vi straffas för vår voyeurism.
Att se och bli sedd får konsekvenser.
Om vi identifierar oss med James Stewart i "Fönster mot gården"-
- så finns där ett bokstavligt syndafall i slutet-
- där han bryter sitt andra ben, vilket innebär fler veckor av smärta-
- och att han inte kan knulla Grace Kelly. Allt det är viktigt.
Jag skulle slå vad om att nio av tio-
- som skulle se nåt som en kvinna som klär av sig för att lägga sig-
- eller bara en man som stökar omkring på sitt rum och gör ingenting-
- så skulle nio av tio fortsätta titta.
De vänder inte bort blicken för att säga: "Det är inte min sak."
Det gör de inte.
I början åker vi in genom ett fönster med neddragna persienner.
Man börjar som voyeur.
Om man ser öppningen från flugans synvinkel ändras hela filmens mening.
Jag tänker inte ens slå ihjäl flugan. Jag hoppas att de tittar.
Då får de allt se. Då får de veta.
Då säger de: "Hon skulle inte göra en fluga förnär."
Voyeurismen betalar sig i duschscenen.
Här ställer Hitchcock en bomb under bordet.
Han gjorde det för att skapa dramatisk ironi.
Fyra människor sitter runt ett bord.
De pratar om baseboll, vad som helst.
Det är fem minuter av tråkig konversation.
Plötsligt exploderar en bomb.
Människorna sprängs i småbitar.
Vad får publiken? Tio sekunders chockverkan.
Ta samma scen och berätta för publiken att där finns en bomb-
-som exploderar om fem minuter.
Publikens känslor blir helt annorlunda med den informationen.
Då måste publiken arbeta.
Hallå?
Vi börjar undra vad han tänker när vi ser hans ansiktsuttryck.
Som skådespelare spelar han: "Låt inte min mamma döda henne."
Norman Bates presenteras genom små ögonblick genom hela filmen-
- på samma sätt som mordet visas genom ett antal små ögonblicksbilder-
- som klipps ihop, så att hela filmen handlar om fragmentering.
Den är fragmenterad.
- Norman går upp till huset. - Publiken måste se honom gå därifrån.
Han reagerar på en tredje person som vi tror finns i huset, hans mor-
-som egentligen finns i hans huvud.
Han ska gå upp och blir ledsen när han inser att mamma inte är där.
Han går in i köket som en avspisad liten skolpojke.
"Typiskt också. Jag får inte äta middag med den jag vill."
Han måste ha gjort så när hans mor levde.
Hon skällde ut honom och han gick in i köket, när han inte räckte till.
Man kan säga mycket om mödrar hos Hitchcock.
VAD VET DU OM HENNE? VAR KOM HON FRÅN? VEM ÄR HON?
Är du säker på att hon inte ville träffa dig och snärja dig?
- Raka dig innan din far kommer hem. - Ni tänker väl inte döda min son?
När man pratar om det som är heligt i USA är det mamma och äppelpaj.
"Mamma är god. Vi älskar mamma. Vi är mamma. Vi är goda."
Å andra sidan pågår nåt annat i kulturklimatet i 1950-talets USA-
-där mamma också blir lite suspekt.
Det fanns stor social panik kring ungdomsbrottslighet.
En sak som det ledde till-
- var att man började frukta att mammor skulle skämma bort sina barn-
-och kanske hela USA, till döds.
i alla komedier, "Pappa vet bäst", "Ozzie och Harriet"-
- så gjorde mamman aldrig nånting. Hon tog hand om huset och barnen.
- Maten är klar. Klä på er. - Ska jag klä upp mig?
Du vill vara fin för Nancy.
Den regissör som visar upp den amerikanska familjens baksidor-
- utan att göra skräckfilm, är Douglas Sirk.
- Jag älskar Ron, Kay. - Varför vill du förstöra våra liv?
- Det menar du inte. - Vad ska jag säga då?
Hos Sirk är det hela familjekonstruktionen.
Det är inte förrän med "Psycho" som modern bokstavligen blir ett monster.
Jag tror att min mor skrämde mig när jag var tre månader gammal.
Hon sa: "Bu!"
Jag vet inte hur många gånger sen "Psycho" folk pratar om mor.
Vi kan träffas. Vi kan till och med äta middag.
Hemma hos mig, med mors foto på spiselkransen-
- och med min syster, som kan hjälpa mig laga mat.
Och sen? Skickar du din syster på bio och vänder bort mammas foto?
Patricia Hitchcock nämner hur hon erbjuder henne lugnande.
- Har du huvudvärkstabletter? - Nej, nåt bättre.
Min mors läkare gav dem till mig när jag gifte mig. Teddy blev ursinnig.
- Är det nån som har ringt? - Min mamma undrade om Teddy ringde.
Till och med på kontoret ser vi mödrars negativa inverkan.
Här handlar det om kvinnor, inte män.
Att Norman Bates mor faktiskt är Norman Bates själv-
-gör att publiken omedvetet kan säga:
"Jag visste det. Mamma kommer att döda oss alla!"
Okej. Ännu ett försök...
Tillbaka till det ursprungliga ögonblicket.
Marion håller på att räkna ut hur mycket bilen kostade.
Hon bestämmer sig för att lämna tillbaka pengarna.
Här hjälper vi tittaren på traven: "Jag räknar alltid på papper."
Det är lite charmigt. Det är ju en gammal film.
Hon kastar papperet i toaletten och spolar ner det.
Det var helt nytt. 1960 hade ingen visat en toalett på film.
Toaletten visar att man tänker bryta mot ännu fler tabun.
Detaljer är viktiga för att bygga upp spänningen.
Man vet att detaljerna kommer att leda fram till nåt mycket större.
Hitchcock var viktorian. Viktorianerna menade-
- att vita, ljusa badrum var hygieniska. Det var så man sa.
Hans badrum där hemma var ljust, med vitt kakel.
Att inkräkta på det heliga badrummet var häftigt och omstörtande.
Han gjorde det i sina stumfilmer och i "Trollbunden"...
Att visa upp allt det ljusa var ett sätt för honom att säga:
"Se hur jag vanhelgar badrummet. Och nästan utan blod."
Den här scenen hade stor påverkan på en scen i "Avlyssningen"-
-som jag klippte 1973.
Det har begåtts ett mord och Gene Hackman går in i ett hotellbadrum-
- men allt är helt rent, och han drar bort duschdraperiet-
-precis som modern gör i "Psycho".
Men det är tomt. Han känner med fingrarna i avloppet-
- för att se om där finns några blodspår, men hittar inget.
Han vickar på toalettens spolspak-
-och plötsligt fylls toaletten.
Det är som en inverterad version av scenen i "Psycho".
Toaletten, spolandet, duschdraperiet och avloppet.
Vi blev präglade på alla de här sakerna genom "Psycho".
En av de vackraste och mest berömda filmstjärnorna 1960-
- klär av sig och stiger in i duschen. "Herregud, vad ska hända nu?"
1960 måste det ha varit otroligt vågat.
Hitchcock visste att män var nyfikna på Janet Leigh.
Tanken att hon skulle stå i duschen-
- i en väldigt suggestiv pose, var en stor sak.
Att hon står i helfigur bakom duschdraperiet är lysande.
Draperiet är bara halvgenomskinligt.
Man ser tillräckligt för att bli kittlad, men inte mer än så.
Teorin är att man måste upptäcka sexighet hos en kvinna-
- och att det inte får klistras överallt på henne, som etiketter.
Då finns inget annat att upptäcka.
Känner vi nån som sätter på duschen så? Jag gör inte det.
Jag sätter inte på duschen så där.
Jag sätter på den och går in när det är säkert.
Hennes ansiktsuttryck är nästan sexuellt.
Det regnar på henne och hon blir renad-
- det är varmt, hon är lycklig och hon har bestämt sig.
De naturliga ljuden gör att vi blir Janet Leigh, men inte lika snygga.
Han vet att avsaknaden av musik kan vara lika effektiv som musik.
FÖNSTRET ÅT GÅRDEN (1954)
FÅGLARNA (1963)
Jag tror inte att vi nånsin får se Marion med ett äkta leende.
Hon får nästan aldrig känna sig tillfreds med sitt liv.
Här är hon lycklig för första gången.
Vi går in i en scen som är väldigt befriande för rollfiguren-
- men vi ser också hur Hitchcock blir befriad-
- och hur hans undertryckta begär kan få fritt spelrum.
Hitchcock såg på världen som en dåligt fungerande moralisk maskin.
Han hade alltid en nästan biblisk känsla av fördömelse och straff-
- som drabbar dem som syndar på ett lättvindigt sätt.
Även i hans minst Hitchcockska film, "Lika barn leka bäst"-
-så straffas banaliteten.
Hon gör det moraliska valet att lämna tillbaka pengarna och ta sitt straff.
Jag försatte mig i en fälla-
- och jag vill försöka ta mig ur den innan det är för sent för mig också.
Det här är berättartekniskt viktigt.
Det händer inte under en stöt eller under ett rån-
-eller medan hon flyr med pengarna.
Det visar sig att det inte spelar nån roll. Universum skiter i det.
Det är ett tydligt tecken på hans katolska tro-
- och fördömandet av en synd som inte kan tvättas bort med vatten.
Hon kan inte renas utan att betala priset med blod och våld.
Hon straffas för att hon har gjort Norman Bates sexuellt upphetsad.
Det är samma sak som i "Främlingar på tåg"-
- där Robert Walker stryper en stackars flicka.
Varför gör han det? För att hon är en lösaktig kvinna-
- som står i vägen för Farley Granger. Det förebådar "Psycho".
Kameravinkeln gör att vi i publiken ställs i duschen hos henne.
Vi blir lika sårbara som hon.
Vattnet skapar en ljudkuliss så att hon inte hör när han kommer.
Jag hörde dig inte i regnet.
Därför signalerar det klippet fara.
Symmetrin förändras under hela duschsekvensen.
I början har vi ordning, men sen kommer ekon av det-
- i ögat, avloppet och Norman Bates titthål.
Efter ett tag börjar allt det falla på plats.
Hur filmar man ett duschmunstycke utan att kameran blir blöt?
Flytta kameran bakåt och stäng igen några hål. Enkelt och elegant.
Det är inget ovanligt med tempot här.
Det är i genomsnitt ganska lugna 4,5 sekunder per klipp.
Det är lugnet före stormen.
Här är ett märkligt klipp. Jag kallar det "blöta håret" -klippet.
Hon tvättar sig med huvudet tillbakalutat-
- och plötsligt klipper man till nästan samma vinkel-
-men nu är håret blött.
Man kan alltså inte ha spelat in scenen i kronologisk ordning.
Man skulle inte ha med ett sånt klipp i en storyboard.
Man tror att man ska få se henne i realtid-
- men det klippet hoppar fram i tiden. Det känns modigt och självsäkert.
Nu ser vi duschmunstycket igen, men från sidan.
Det är ingen subjektiv blick.
När vi såg henne stod hon och tittade åt höger, bort från duschen-
- och i nästa klipp ser vi henne från andra hållet.
Nu har hon duschdraperiet bakom sig, och inte väggen.
Sen kommer ännu ett abrupt klipp.
Rent objektivt fanns ingen anledning att göra så-
- men det stora tomma utrymmet bakom henne skapar en känsla av oro.
Vad kommer att fylla det tomrummet?
Publikens blickar dras mot det negativa utrymmet.
Man undrar "Varför tittar jag här?" Dörren öppnas, och man ser en skugga.
Där byggs skräcken upp. Man tänker "Herregud, herregud..."
Det är skillnaden mellan spänning och överraskning.
Den hotfulla, skugglika figuren är nog Hitchcocks egen rädsla.
Vem är den hotfulla figuren i Alfred Hitchcocks eget liv?
När han kommer till "Psycho" släpps den personen fri.
Här ser vi Margo Epper, stuntkvinnan, komma mot oss.
Hur döljer man vem det är?
Jag har fått bära hundhuvudet för det i 20 år-
- men det där var inte jag. Jag var på Broadway i New York då.
I varje tagning såg man ansiktet.
En sminkör föreslog att de skulle sminka henne mörk, så de gjorde det-
-tills de fick fram den effekten.
Jag frågade Janet Leigh vad hon såg-
- och hon såg tydligt att det var Norman som angrep henne.
Det var så hon spelade scenen:
"Jag kommer att bli dödad av den här personen som jag var trevlig mot."
Du är väldigt snäll.
Jag är inte hungrig. Var så god.
Det gör det ögonblicket ännu mer skrämmande.
Tapeten i bakgrunden... "The Shining" och andra skräckfilmer-
-ville ha med samma medaljongtapet.
Kontrasten mellan blommönstret och kniven och peruken är skrämmande.
Hon hade ett konstigt, svampformat huvud.
Jag har alltid önskat att det hade kunnat se lite läskigare ut.
Till en början var min morfar inte alls nöjd med "Psycho".
Han ville klippa ner det till ett entimmes tv-program.
Herrmann övertalade honom att få skapa världens mest kända filmmusik.
Det har blivit en del av populärkulturen. Det är transcendent.
Min sjuåriga dotter känner igen det. Hon vet inte var det kommer från-
-men hon har skojat just så där.
- Det är helt otroligt... - Som att "Psycho" är nåt medfött.
Jag ville ha en tatuering. Det måste bli Bernard Herrmanns musik-
- den mest otroliga musiken i filmhistorien.
Det har väldigt lite med harmonik att göra. Det är bara ren skräck.
Sättet som skräckfilmer använde musik förändrades efter "Psycho".
Om man vill skrämmas använder man de stråkarna.
Om man sänker hastigheten blir det...
Det jag älskar med Herrmann är hur han insåg-
- att i och med alla begränsningar kan man säga nåt mycket mer kraftfullt.
Han gjorde "Mannen från Mars" för sju thereminer och lite brass.
MANNEN FRÅN MARS (1951)
DEN LEVANDE DOCKAN (1963)
Herrmann skrev "Den levande dockan", med "Twilight Zones" bästa musik.
Det är en basklarinett eller kanske en kontrafagott-
-ett klockspel och en harpa.
Han experimenterade alltid. Han lärde mig att allt är möjligt.
Det som också är genialiskt med duschscenen-
- är hur Herrmann bestämde när musiken ska börja och sluta.
Hon spolar i toaletten och ställer sig i duschen utan nån musik alls.
Kompositören förbereder oss inte för det förestående anfallet.
När Janet Leigh ställer sig i duschen och drar igen draperiet-
- kan man höra ljudet av ringarna på draperistången.
Man ser skurken komma, fortfarande utan musik.
Draperiet dras undan och då börjar det:
Det är Janet Leighs puls som går upp.
Från det ögonblick när vi som publik inser att hon blir brutalt slaktad-
- och vi ser det här, och musiken låter:
Hon faller till golvet, hjärtslagen mattas, hon är döende-
- och sen, i hennes sista andetag, lämnar musiken henne-
- och vi hör hur draperiet faller och huvudet slår i marken.
Det är genialiskt. Det är Herrmann. Det är inte Hitch, det är Bernie.
Vi använde Bernard Herrmanns originalmusik som ersättningsmusik-
- när vi klippte scenen, och sen skrev Danny ny musik till.
Det är perfekt musik.
När jag fick jobbet var det verkligen den heliga skrift.
En gång på ett möte med några producenter sa nån:
"Eftersom den är i färg kanske vi ska ha blås och en hel orkester."
Jag sa: "Nej, nej, nej... Snälla, låt mig slippa göra det."
Jag såg framför mig en väldigt sur Bernard Herrmann-
- hans spöke, som väckte mig och sa: "Din lilla skit. Vad har du gjort?"
Kniven är höjd och nu börjar mordscenen.
Klippen blir betydligt kortare.
Där är det. Så vackert. Renande. Otroligt brutalt.
Intimt. Och så fel, på så många olika sätt.
Det ser fruktansvärt ut...
Jösses... Herregud...
Han kan greppa en om halsen och säga: "Du kan inte låta bli att titta!"
Det var den perfekt fällan. Man kunde inte komma undan.
Den gjorde skada, men man visste att man var i händerna på en mästare.
Man måste ge efter.
Duschscenen är som en actionsekvens. Tomasini var en mästare.
Med duschscenen förändrade han filmens språk.
Plötsligt blev klipparen betydligt viktigare.
Man behövde tänka på varje klipp. Det tog fyra minuter att göra.
Nu tar det kanske tolv sekunder.
Planerandet och tänkandet bakom några av de här filmerna är helt otroligt.
Filmen var fjorton år gammal innan nån kom på att man kunde klippa.
Det är väldigt våldsamt. Man ser en bild-
-en väldigt detaljerad rörlig bild-
- som plötsligt ersätts av en helt annan bild.
Publiken borde kastas genom vindrutan av den här upplevelsen.
Hitchcock och Tomasini visste var publiken tittade.
De arbetade med desorientering för att man skulle känna Marions skräck.
I varje klipp är det så att när man börjar hänga med i vad som händer-
-så kommer det ett nytt klipp.
Man drabbas av ett kalejdoskop av bilder-
- men det är ett väldigt ordnat kaos som man drabbas av.
- Det är verkligen ett magitrick. - Ja.
När folk lämnade bion var de helt chockade.
Ingen hade sett nåt liknande.
Men de hade inte sett det de trodde att de hade sett.
Ljudeffekterna...
...gör mycket för scenens våldsamhet. Särskilt ljuden från knivhuggen.
Hur skapar man ljudet av att en kniv hugger i en kropp?
Ljudkillen kom på att man kunde spela in en kniv som hugger meloner.
Eftersom det var Hitchcock fick de skaffa en mängd olika slags meloner.
Det var alla möjliga olika slags meloner av olika storlek.
De hade över 20 stycken, och några i reserv.
Där står rekvisitören och hugger melon efter melon efter melon...
Till slut hade Hitchcock hittat den som lät som han ville.
När de hade demonstrerat alla de olika melonerna sa han bara:
"Casaba". Det räckte.
Ljudet blev bra från den melonen-
- för att den inre delen är liten, och det är ett tjockt lager runt om.
Den är väldigt tät. Inte ihålig.
Många andra meloner lät lite ihåliga. Hitchcock kunde säkert höra det.
För mig låter det mer som att hugga i nåt torrt än i nåt mjukt och blött.
Stärkelsen och tjockleken ger nog mer av det inälvslika...
"Inälvslika?"
Hitchcock lät dem också hämta dit en riktigt stor bit rostbiff.
Jag äter inte kött, så det här får mig nästan att må illa-
- men Hitchcock tyckte att det var en bra idé.
Så de högg i en enorm köttbit.
Det ljudet blandas med melonen.
Sen tog ljudmannen hem den till middag.
Huggandet är ingen Hollywood-ljudeffekt.
Det är ett naturligt ljud, vilket gör det mer skrämmande.
Man kan ta till exempel en pil eller en yxa-
- och man kan lägga till ett rör i lera och läder som rivs sönder-
- och skapa ett riktigt fruktansvärt ljud för en knivhuggning.
Marion vänder sig om och vi får tre närbilder som kommer allt närmare-
-tills vi bara ser hennes öppna mun.
De tre klippen gör mig stolt att vara klippare.
I Saul Bass storyboard finns klipp ett och tre, men att sätta ihop dem-
- känns som nåt som man upptäckte av en lycklig slump i klipprummet.
Hitchcock gör samma sak här som i "Fåglarna".
Det är ett chockerande sätt att klippa.
Pang... pang... pang. Det är psykologiskt.
Man brukar tro att Hitchcock kom på det, men det finns i "Frankenstein"-
- som James Whale regisserade 1931. Det var samma effekt.
Det var nåt groteskt, som man aldrig hade sett förut, nåt chockerande.
Det som kallas "Amerikaklipp" är när man klipper till en närbild.
Om jag gör så när jag jobbar med Sam Raimi måste jag förklara mig:
"Det är Amerikaklipp". "Snarare Kanadaklipp."
Det händer nåt när man hoppar till en närbild.
Nu kommer en låg vinkel som inte är en subjektiv vinkel.
Det är inte det Marion ser, men det betonar hotet.
I många fall ser det ut som att hon kämpar emot. Då rycks man med.
Vi byter vinkel helt här, vilket är desorienterande.
I våldsscener och kärleksscener är det bra att helt byta vinkel.
Man får en subjektiv känsla av yrsel och förvirring.
Normans hand med kniven kommer från sidan och förstör linjen.
Det är så bra. Det förstör renheten.
Vattnet och kniven rör sig åt motsatta håll.
Det är som inom tysk expressionism, som Hitchcock såg på 20-talet.
Hela tagningen är suddig, men de använde den ändå.
Nu för tiden hade producenter sagt-
- att det inte får vara så suddigt. Som tur var gjorde de inte det.
Kniven är redan borta innan vi i publiken förstår vad det är vi ser.
Vi får se Marion och då undrar vi var kniven blev av.
Publiken måste fylla i tomrummen.
Hennes rörelse från höger till vänster gör att hennes ansikte-
- är precis där kniven är. Kniven träffar aldrig-
- men jag tror att jag ser honom hugga henne. Helt otroligt.
Hitchcock går runt 360 grader.
Han gör allt man inte ska göra när man berättar en historia-
- för att skapa en känsla av total desorientering.
Varje gång vi får se Norman blir vi grundade igen.
Tillbaka till Norman, lite närmare. Till Marion, ännu närmare.
Norman, närmare. Och sen, genom vattnet, om och om igen-
- till det klipp som får mig att tro att jag ser henne bli knivhuggen.
Rör kniven aldrig vid huden? Men här då? Det där är penetrering!
Hitchcock kom undan med att visa min navel på bio.
I strandfilmer med Annette Funicello hade de bikinibyxorna över naveln.
Han förklarade att specialeffekts- avdelningen hade gjort en gummitorso:
"När man högg i den kom det blod. Helt otroligt."
"Jag använde den aldrig." "Aldrig?"
"Nej. Kniven rör aldrig vid kroppen."
Det går tillbaka till Eisenstein och hela tanken med montageklippning.
Han ville inte ha nån plastkniv eller nåt sånt.
Kniven var färgad som med blod. Han tryckte den mot min mage-
-och drog sen bort den.
I filmen spelas det upp baklänges, så att man ser kniven gå in.
Hitchcocks hela karriär gick ut på att lura censorerna.
Sista klippet i "I sista minuten" är ett tåg som åker in i en tunnel-
- en övertydlig sexuell metafor. Sen kommer det efter samlaget i "Psycho".
Det är intressant.
Filmproduktionskoden spelade fortfarande en stor roll då.
Sen måste filmen också godkännas av den katolska sedlighetslegionen.
Om nån av de organisationerna hade motsatt sig nånting hos "Psycho"-
-hade den inte blivit så stor.
Han sa att han kunde göra om början-
- och att de fick komma på inspelningen. De dök aldrig upp.
Han sa till hela filmteamet att de skulle skicka tillbaka samma film-
- utan att ändra nånting, och det gjorde han inte.
Han sa i princip till dem att de var både pryda och sexfixerade.
De såg nåt som inte fanns där.
Allt blev som han ville. Han kom undan med det.
Om man jämför Hitchcocks stötande, chockerande film-
- om sex och våld och med en gravt störd huvudrollsinnehavare-
- med en annan film från samma år, Michael Powells "Peeping Tom"-
- så anser många att den filmen förstörde Michael Powells karriär.
Val Lewton, som jag är besatt av, var expert på att aldrig visa nåt.
Det finns inga rovdjur i "Rovdjurskvinnan"
Där finns inga rovdjurskvinnor. Där finns några skuggor.
I alla hans filmer utlovade titeln nåt som man aldrig fick se.
Det finns ingen leopardman i "Leopardmannen"-
- och det hemskaste mordet i Lewtons karriär sker bakom en stängd dörr.
Man ser hur modern hör sin dotter bli dödad.
Sen ser man bara blodet rinna under dörren. Man ser aldrig mer.
- Det är nyckeln till duschscenen. - Absolut.
Jag skulle vilja nämna ännu en film som har en helt fantastisk scen-
- som jag skulle kalla skräck, och det är "Irréversible".
Våldtäktsscenen där är kanske femton minuter lång-
- och de visar egentligen ingenting, inget naket, ingenting.
Det är bara ett långt klipp.
Våldtäktsscenen och duschscenen i "Psycho" är varandras raka motsatser.
Duschscenen är väldigt nära och väldigt hetsig-
- och våldtäktsscenen är väldigt distanserad och stilla.
Modern är suddig. Fokus är på vattnet, inte på modern.
Man kan mena att det är Marions subjektiva syn-
- och att hon i sin förvirring inte tydligt ser vem det är.
Det går väldigt fort. Det är ett klipp var tre fjärdedels sekund-
- var artonde bildruta, och 1960 års publik skulle få...
De fick se nåt som de inte var vana vid att se.
Jag förvånas alltid över att de lyckades visa så mycket bröst.
Det måste göras impressionistiskt.
Det gjordes med små bitar film.
Huvudet, foten, handen... Delar av överkroppen...
Klippet med fötterna är första gången vi ser blod i hela filmen.
Blodet stänker ner i vattnet. Det rinner inte.
Man ser stänk, som ett mörkt regn.
Sen löses det upp i vattnet och sprids ut på ett spöklikt sätt.
Min mamma säger alltid att blodet i "Psycho" egentligen är chokladsås.
Kan nån säga att det inte är det?
De hade en burk med utspädd chokladsås som de använde som blod-
-och som de droppade på och runt mig.
Jag gjorde filmen svartvit då jag visste att om det hade varit färg-
- så hade blodet blivit för frånstötande.
Trots att kniven bara flyger förbi säger min hjärna att hon blev huggen.
Sen kommer ett av Tomasinis verkligt finurliga klipp.
Det börjar med hennes hand som rör sig mot väggen.
Man blir förvirrad, för det enda man ser är kaklet på väggen.
Handen börjar komma in, och plötsligt kommer ett klipp.
Om man ser det i full hastighet ser det ut som... Pang!
Hon verkar kastas mot väggen.
Hans snabba rörelse på väg ut är också fantastisk.
- Han kollar inte ens om hon är död. - Han är i princip redan ute.
Till viss del försöker de dölja vem det var-
-som när huvudet ser ut som en svamp.
Handen ser ut som en sjöstjärna mot väggen.
Det är handen, den minst viktiga delen av hennes kropp just nu-
- och man ser hur livet lämnar henne genom handen.
Scenen handlar om hennes händer. En hand... En hand...
Man ser hur den försöker hålla sig kvar vid nånting.
Hon vänder sig. Var är handen? Det är den stora frågan.
Första scenen i "Jurassic Park" är likadan.
Det spelar ingen roll att vi inte ser ansiktet-
- utan det viktiga är att han håller tag om sin hand.
Handen sträcks ut mot ingenting...
Det är ett sätt att få publiken-
- att uppleva hennes död och inte bara se på.
Nu kämpar hon för sitt liv och försöker hålla sig uppe.
Sättet på vilket hennes hår lämnar ett spår efter henne...
Det är en otroligt fängslande bild. Dessutom är det en vägg.
Nu ligger hon platt mot ingenting. Ingen hade gjort så förut.
Döden var snabb i filmer.
Även om skådespelare gjorde det mesta av det så är det tydligt iscensatt.
I "En läcka i ridån" är mordet utdraget, inte blodigt, men explicit.
Till och med "Vanvett" är explicit om man jämför med "Psycho".
Men "Psycho" framstår som explicit, precis som "Motorsågsmassakern".
Jag älskar att den tar sån tid på sig.
Det är mycket negativt utrymme till vänster. Det är helt medvetet.
Det är en spegelbild av början av scenen, med Marion till höger i bild.
Det är de bilderna som skapar duschscenen.
Min favorit är när handen kommer runt draperiet.
Efter alla staccatorytmer blir det väldigt flytande-
-och nästan poetiskt och sorgset.
Hon håller på att dö. Där finns en mjukhet som är väldigt känslosam.
Det är ett otroligt klipp. Bland de bästa jag har sett.
Man kan nästan skönja mina bröst där. Det där är min hand.
Man kan se skillnaden på mina knogar.
Ringfingret är lite skadat. Nageln är mörkare än på de andra fingrarna.
När jag var tre skulle jag hjälpa min bror klippa gräs och klippte av den.
DE TIO BUDORDEN (1923)
Cecil B. DeMille gjorde faktiskt det här först-
- i "De tio budorden", där Sally Long drar ner draperiet.
I det här klippet ovanifrån ser hon så väldigt sårbar ut.
Det var modigt gjort att visa så mycket naket.
Det finns en tagning i duschscenen som aldrig användes-
-och som är fruktansvärt gripande.
Ann Heche var med på allt. Det sista klippet när hon ligger ner-
- det kunde inte Hitchcock använda, men det fanns i storyboarden.
Det fanns invändningar mot det, och det kanske inte behövdes heller.
Sen återvänder vi till duschmunstycket-
- och det betraktande ögat, som har sett detta hemska.
I början av scenen var hon lycklig och skulle starta på nytt-
- och nu tvättar samma vatten bort hela hennes existens.
Vattnet och blodet fortsätter rinna, men hjärtat håller på att stanna.
Det är en otrolig bild av hur hennes liv rinner bort. Vilken metafor.
Sen kommer ögat, eller hur?
Å, lägg av...
- Jag undrar hur lång tagningen är. - Hennes öga måste vara blickstilla.
Helt otroligt.
Universums meningslösa spiraler-
- där allt till slut åker ner i avloppet och mot en meningslös död.
Vi ser vad Hitchcock är rädd för, inte bara vad han är besatt av.
Man ser det i "Barton Fink" och många andra filmer.
Varför går han ner i avloppet?
Det är då allt förändras i "Psycho".
Den här filmen skapades av en auteur-
-med en väldigt personlig prägel.
Det är ett brott i filmen, men filmen blir aldrig lika poetisk igen.
Man börjar inse att det var det här som var viktigast för Hitchcock.
Tomasini har vridit en stillbild-
- som här nånstans går tillbaka till den vanliga filmen.
Det är otroligt hur rent det är.
Oftast kan sånt bli ganska kornigt, men här är det så vackert.
Övergången är helt sömlös. Det är en fantastisk övergång.
Det är lite som startsekvensen i "Studie i brott".
Det är ett tema genom många filmer, men det har ett riktigt innehåll.
Det var enorma kameror som var väldigt svåra att flytta på.
Det finns foton på Hitchcock som sitter bakom en Mitchell-
- och man får en känsla för hur det var att sitta-
-bakom en sån jättekamera.
I dag är det inget konstigt. Man kan göra som Gus van Sant.
I hans version av "Psycho" var allt filmat i realtid.
När vi går bakåt från hennes öga är det gjort med robotkamera.
Jag följde verkligen originalfilmen, klipp för klipp.
Jag kunde klippa den precis som originalet-
- men det såg konstigt ut och det fungerade inte.
Jag sa till Gus att jag hade vissa betänkligheter kring hur scenen blev.
Den kändes inte som duschscenen, så vi gjorde den mer Gus van Sant-aktig.
Att göra om nåt som är så ikoniskt som duschscenen...
Det skulle aldrig gå, och det gjorde det inte.
Jag har alltid älskat hur de där vattendropparna ser ut som tårar.
Precis på slutet ser man en liten skiftning i ögat-
- och man ser hur ögat rör sig, bara väldigt lite.
Hitchcock dröjer sig kvar, nästan fetischistiskt, vid den här bilden.
Det är så här att dö. Ingen stänger av vattnet.
Hitch knäppte med fingrarna när kameran hade gått förbi Janet-
- och gick vidare i rummet. Det tog många tagningar.
Jag kunde känna hur överdelen började släppa.
Jag kunde känna hur det liksom...
Men jag tänkte: "Jag vill inte göra den här jävla grejen igen."
"Det vill jag verkligen inte." Det stod folk uppe på ställningarna-
- men jag bara tänkte: "Jag bryr mig inte. Låt dem titta."
Varför klipper man till duschen där? Det var inget konstnärligt beslut.
Det var lösningen på nåt problem.
Efter provvisningarna visade min morfar filmen för min mormor.
Hon såg på honom och sa: "Hitch, du kan inte släppa den här filmen."
"Varför inte?" "Janet Leigh andades."
De kunde inte göra om det. Janet hade åkt och pengarna var slut-
- så de klippte tillbaka till duschmunstycket som sprutade vatten.
Sen kommer den där cyniska kameraåkningen.
Hon fattade rätt beslut, men det ledde hit.
Det är en bild av hur universum inte bryr sig.
Man ser tidningsrubriken- "Okej". Men inget är okej.
Han återkommer alltid till de 40 000.
Han kastar tidningen i träsket och den försvinner med bilen.
Publiken säger: "Men det var ju pengarna."
Man trodde att de var viktiga, men det var de inte.
Det här har alltid stört mig.
Filmhistoriens bästa scen slutar med dålig i efterhand pålagd dialog.
Mor! Herregud! Mor! Blod! Blod!
Här kommer Norman. Han förstår inte vad som har hänt.
Ännu ett mord. Hur gick det till?
Det här efterspelet är en avgörande del av filmen-
-där konsekvenserna får sjunka in.
Det handlar inte om att städa badkaret-
- utan om den otroligt arbetsamma processen-
- som den här fruktansvärt sargade människan måste ta sig igenom.
Vi måste se på, inte bara som vi såg på Marion Cranes mord.
Vi får också se hur fruktansvärd Normans värld är.
Städscenen representerar Alfred Hitchcocks sinne för ordning:
"Jag blev inte sexuellt upphetsad av den där kvinnan"-
- "och jag tänker låtsas att den här olyckliga episoden inte ens hände."
Att städa står alltid för sexuella skuldkänslor.
Man bryr sig om den här killen, även om det låter galet.
Man vill veta vad som händer, om han klarar sig eller om det förtär honom.
Att vi kan bryr oss om honom är ett av den här filmens mirakel.
"Psycho" påverkar naturligtvis väldigt många filmer.
"Psycho" är slasherfilmernas moder.
Duschscenen är det första sexualiserade knivöverfallet.
I Italien får Mario Bava inspiration från scenen i "Psycho".
Man hade inte samma censurlagar i Italien som i USA.
Bava tar Hitchcocks stil och skapar den italienska giallo-genren.
Dario Argentos "Ljudet från kristallfågeln"-
- var hans sätt att upphöja mord till konst.
Han sexualiserar och fetischiserar morden-
- och vill visa dem som nåt vackert, nåt renande och nästan orgastiskt.
Sen börjar de amerikanska filmerna imitera de italienska-
- och vi får 80-talets slasherfilmer, som "Alla helgons blodiga natt".
"Psycho" startade också en trend där offren klär av sig innan de mördas-
- vilket slasherfilmer under hela 70-talet fick dras med.
Martin Scorsese pratar om hur de gjorde boxningsscenen-
- i "Tjuren från Bronx" med Sugar Ray Robinson.
Jag tittade på hur de hade klippt duschscenen i "Psycho".
Storyboarden använde de klippen, och allt spelades in i den ordningen.
Film påverkar inte populärkulturen på samma sätt längre.
När en våldsam scen är så suggestiv, så ny, så olik allt annat-
- så blir den en del av kulturen. Det hände med duschscenen.
I NATTENS MÖRKER (1980)
DET VÅRAS FÖR GALNINGARNA (1977)
SIGNAL TILL MÖRDAREN (1965)
Jag är med i en tv-serie som heter "Scream Queens".
Jag har blivit ombedd att ta foton i duschen.
Jag har blivit ombedd att "återskapa" scenen, men jag har alltid sagt nej.
Det är min mors arv, och jag har inte rätt att leka i hennes sandlåda.
Men min mor har varit borta i över tio år-
-och det är en fantastisk tv-serie-
- och det var en väldigt respektfull och rolig hyllning.
Den röda djävulen kommer, drar undan draperiet... men jag är inte där.
Då kommer jag från bakom badrumsdörren och angriper honom.
Innan jag gör det säger jag: "Jag har sett den filmen 50 gånger."
Jag åkte tillbaka till Chicago och var omslagsflicka i september 1960.
Jag jobbade på Playboyklubben till oktober samma år-
- som en av de första Playboykaninerna.
Jag nämnde aldrig "Psycho".
Jag tyckte inte om tagningen-
- där Tony Perkins tar mig ur badkaret och virar in mig i draperiet.
Han skulle bära ut mig till bilen.
Han får upp mig ett par decimeter, men tappar mig igen-
- för han stod inte tillräckligt bra till för att ta upp mig.
Han lyfter upp mig på knäna och sen...
Det var jag. Han bär ut mig till bilen och där var min saga all.
TILL MOR
Översättning: Peeter S. Randsalu www.btistudios.com